Există puține locuri unde se poate ajunge mai greu pe lumea asta.
Dar nu există vreuna unde e mai greu să trăiești.
Temperatura medie aici pe fundul Pământului
e în medie - 58 de grade.
Asta numai când soarele strălucește.
Nu a fost întotdeauna așa.
Antarctica a fost o zonă tropicală.
A fost o pădure, plină de viață.
Dar apoi continentele s-au mutat spre sud
Și pe când a terminat de mutat,
pădurile au fost înlocuite cu un alt veșmânt: Gheață.
Cât despre locuitorii care se transformă,
toți au murit sau s-au adaptat cu mult timp în urmă.
Aproape toți.
Legenda spune că un trib a rămas în urmă.
Poate au crezut că schimbarea de vreme a fost doar temporară.
Sau, poate au fost doar încăpățânați.
Dar oricare ar fi motivele lor,
aceste suflete au refuzat să plece.
Milioanele de ani au făcut din casa lor una din cele mai întunecate,
cele mai uscate, cu cel mai puternic vânt, și cel mai rece
continent de pe Pământ.
Și au trecut prin asta în mare parte singuri.
Deci, în unele feluri, aceasta e povestea supraviețuirii.
O poveste de victorie a vieții împotriva morții.
Dar, în realitate e mai mult de atât.
Este o poveste despre iubire.
Marșul Pinguinilor
Ca și majoritatea povești lor de dragoste,
începe cu un act de mare prostie.
Pinguinul imperial e de fapt o pasăre,
deși își are casa în mare.
Dacă vă întrebați ce caută aici, pe gheață,
asta face parte din povestea noastră.
În fiecare an, cam în aceeași perioadă,
își părăsește confortul casei sale oceanice
și se pregătește de o remarcabilă călătorie.
Va călători o distanță apreciabilă.
Și deși e o pasăre, nu va zbura.
Deși locuiește în mare, nu va înota.
În mare parte va merge pe jos.
Dar nu o va face singur.
Este Martie. Vara e gata.
Și încă o lungă iarnă polară începe.
Păsările se hrănesc în apele oceanului timp de 3 luni.
Acum, cu burțile pline, e timpul să găsească o pereche.
Locul lor de împerechere poate fi de chiar și până la 100 de km depărtare.
Pentru a ajunge acolo, vor merge zi și noapte încontinuu.
Uneori chiar pentru o săptămână.
Este o călătorie lungă,
periculoasă, și aparent imposibilă.
Și unii din ei nu-i vor supraviețui.
Totuși, când ultimul din clan a urcat în cele din urmă pe gheață,
lungul lor marș va începe.
La fel cu a avut loc de mii de ani.
Destinația este întotdeauna aceeași.
Totuși, calea lor nu e.
Gheața pe care ei călătoresc
nu se oprește din mișcare.
Noi blocaje apar în calea lor în fiecare an.
Deși nu știm exact cum își găsesc calea.
Poate sunt ajutați de soare, sau stele.
Sau, poate prin inteligența de mii de ani,
sunt ghidați de vreun compas invizibil.
Nu rămân prea mult pe loc.
În cele din urmă, unul din ei va găsi drumul.
Și călătoria continuă.
Când obosesc să meargă, își vor odihni picioarele.
Își vor folosi burțile în schimb.
E de obicei o paradă grațioasă.
Dar nu întotdeauna.
În fiecare zi, temperatura scade încă puțin.
Și soarele va apune mai devreme.
Vremea devine simțitor mai dură aproape de la o oră la alta.
Până acum, caravane similare se apropie din alte părți.
Și în cele din urmă,
uneori în aceeași zi, chiar și în aceeași perioadă,
vor ajunge la locul unde fiecare dintre ei s-a născut.
Aici, se adună într-o siguranță relativă.
Se află acum departe de marginea apei unde se află marea parte a prădătorilor.
Și marii pereți de gheață vor oferi ceva protecție față de cele mai grele vânturi.
Dar adevăratul motiv pentru care au ales acest loc se află sub picioarele lor.
Gheața e mai groasă aici.
Trebuie să rămână solidă până vara,
păstrându-i pe puii lor
departe de pericolul căderii în oceanul rece ca gheața.
Și așa, ajungând în cele din urmă, încep să-și urmeze scopul călătoriei:
Găsirea unui partener.
Nu știm exact ce caută la un partener.
Știm de fapt doar că ei caută.
De asemenea știm și când au găsit ce căutau.
Pinguini împărat sunt monogami într-un fel.
Se împerechează numai cu un partener pe an.
Ceea ce înseamnă că în fiecare sezon nou, toate pariurile sunt închise.
Pentru că sunt mai puțini masculi decât femele aici,
certurile între doamne sunt inevitabile.
Dar un mascul luat, devine brusc un mascul ocupat.
Deci, ocazional, o femelă va încerca să întrerupă procesul de curtare.
Masculilor nu prea pare să le pară rău.
Așteptă ca bătaia să se termine,
și să preia oportunitatea.
De fapt, nu sunt cu mult diferiți de noi.
Se plesnesc, scârțâie, lovesc,
și ocazional, se vor lua în vreun contact.
În câteva săptămâni, într-un fel sau altul,
majoritatea animalelor au găsit pe cine căutau.
Pentru următoarele 8 luni,
acești doi vor participa într-o legătură veche și complicată.
Va exista tandrețe, despărțire, reuniune.
Va exista despărțire.
Va exista reuniune.
Și dacă parteneriatul lor e cu succes, va exista viață nouă.
Deocamdată, ei așteaptă.
Așteaptă după ou și după iarna grea care va face
tot ce-i va sta în putere să distrugă acel ou.
Prin Mai, viața aproape că a dispărut din Cer,
și temperatura continuă să scadă.
Și pentru aceia care și-au început marșul prea târziu, sau
au rămas în urmă datorită slăbiciunii sau foamei, speranța de supraviețuire
este acum infimă.
Pinguinul singuratic nu are vreo șansă împotriva frigului iernii.
El pur și simplu se va stinge, absorbit de marele alb din jurul său.
Cum începe și iarna,
singura apărare a tribului împotriva frigului
este însăși grupul.
Este aproape ca și cum ar crea un organism unit.
Animalele adunate formează o singură masă în mișcare,
cu unicul scop de a susține căldura
și de a proteja viața din pântecele femelelor.
Prima furtună a iernii se abate asupra lor
În câteva săptămâni, zilele încep să treacă aproape fără pic de lumină.
Luna vine și pleacă,
în ceea ce va fi în curând, noaptea fără sfârșit.
Și în cele din urmă, într-o zi la început de iunie,
ne amintim de ce am venit aici.
Din momentul în care apare oul, este ascuns imediat de către frig.
Micuța inimă care bate din carapace nu poate supraviețui
mai mult decât câteva clipe expunerii aerului rece ca gheața.
De acum, cuplul are doar un singur scop:
Păstrarea oului în viață.
Mama înfometată trebuie să se întoarcă imediat spre mare pentru a se hrăni.
Dar înainte de a pleca, trebuie să încredințeze oul tatălui.
Unii, poate cuplurile tinere,
sunt prea impulsivi, sau grăbiți
și în câteva momente, legătura lor se sfârșește.
Pot doar să privească cum gheața le ia oul
și viața din interior.
Parteneriatul acestui cuplu s-a sfârșit.
Lungul marș a fost zadarnic.
Fără vreun motiv de a mai rămâne, vor pleca înapoi spre mare.
Și alte cupluri și-au pierdut oul.
Cât despre ceilalți...
parteneriatul se va schimba.
Cu o răbdare nesfârșită,
perechea repetă pașii de care va fi nevoie pentru a transfera oul
de la mamă la tată.
Repetă acest balet împiedicat de zeci de ori, dacă e nevoie.
Și apoi, cu mare grijă,
vor face schimbul.
Și acum începe una din cele mai incredibile și îndrăznețe
schimbări de roluri din natură:
Este masculul pinguin cel care se va ocupa de unicul ou al cuplului.
În timp ce mama se hrănește și adună hrană
pentru a îl aduce noului născut,
tatăl este cel care va proteja oul de vânturile violente și de rece.
El va face un cuib pentru ou din propriile sale gheare,
ținându-l la căldură și în siguranță sub partea de piele de sub burtă.
Și va face asta pentru mai mult de 2 luni.
Făcând schimbul de ou,
femela epuizată trebuie să plece în grabă.
Trebuie să mănânce în curând, sau va muri.
În timp ce iarna progresează,
tatăl va fi testat în mod sever.
Mama va fi de asemenea testată.
Întoarcerea ei spre mare e considerabil mai dificilă
decât marșul original spre zona de reproducere.
Este mai frig acum și va fi pierdut
aproape o treime din greutatea corporală, dând viață oului.
Este literalmente înfometată.
Bineînțeles, și tații sunt aproape înfometați,
dar pentru ei, o masă e la mare distanță.
Pe vremea când atenția lor asupra oului se sfârșește,
tații pinguini au stat fără mâncare de orice fel
de peste 125 de zile.
Și au îndurat unele din cele mai violente și mortale ierni de pe Pământ.
Toate astea
pentru pui.
În timp ce tații s-au instalat în lunga lor așteptare,
a doua furtuna a iernii ajunge.
Temperatura este cu 54 de grade sub zero.
Asta fără sa mai punem în calcul vântul,
care poate sufla cu 160 de km la oră.
Deși pot fi agresivi în restul anului,
în această perioada masculii sunt docili.
O echipă unită și cooperantă.
Fac față furtunii unindu-și trupurile într-o masă unitară.
Vor face cu schimbul,
fiecare petrecând un anumit timp
în centrul grămezii, unde e mai cald.
Cum se mai și mișcă,
tații își vor balansa ouăle ca niște acrobați.
Mamele epuizate au mărșăluit 115 km.
Au ajuns acolo de unde au pornit acum 3 luni.
Dar nu se află nici pe aproape de marginea apei.
Gheață nouă s-a format la margine, forțându-le
să mai meargă câțiva kilometri
până ajung la mare.
Hrana e de fapt la doar câțiva centimetri sub ele.
Dar nu au cum să ajungă la ei aici.
Pentru a supraviețui,
trebuie să ajungă la noua margine a gheții,
sau să găsească vreo altă deschidere.
Uneori, această căutare va dura zile întregi.
În mod normal, după lungul drum,
sunt nerăbdătoare să ajungă în apă.
Câteodată, puțin prea nerăbdătoare.
Pot să-și țină respirația timp de peste 15 minute,
și să se scufunde la peste 520 de metri,
ajungând la fundul mării
pentru a se hrăni cu pește, și alte vietăți marine.
De asemenea vor înota chiar sub gheață
căutând vreun pește care e pe acolo.
În timp ce mamele își umplu în sfârșit burțile goale,
tații se zbat pentru viață la suprafață,
încercând să țină oul în siguranță.
Vântul aduce câteodată zăpadă pentru a potoli setea masculilor.
Au rămas acum fără hrană de aproape 3 luni.
Fiecare zi îi aduce mai aproape de epuizare și foamete.
În cele din urmă, unii, de obicei cei mai bătrâni
pur și simplu vor adormi și vor dispărea.
Acum e întuneric în aproape toată perioada.
Și mama tuturor furtunilor va ajunge.
Tații fac acum un efort suplimentar pentru
a-și uni trupurile și să scade de duritatea iernii.
Deasupra lor, aurora boreală joacă aproape 24 de ore pe zi.
Dar acum, e aproape numai noapte.
Mamele înfometate nu sunt singurele care se bucură de întoarcerea lor pe mare.
Prădătorii, din păcate, se bucură și ei că au revenit.
Cu fălcile sale,
foca-leopard ia 2 vieți.
Aceea a mamei prinse,
și cea a puiului ei încă nenăscut, care nu va fi vreodată hrănit.
Până prin iulie, femelele știu că e vremea să se întoarcă la cuib.
Și așa, pentru a 3-a oară în acest an, mamele fac lungul drum.
Numai că de această dată, merg pe întuneric.
Nimicul și drumul gol par fără sfârșit,
până când, în cele din urmă,
întunericul
își începe retragerea lentă.
După multe luni, lumina se întoarce la Polul Sud,
dar numai pentru câteva momente.
Și totuși, e destul.
Victoria lor asupra iernii a început,
iar eforturile lor nu au fost în zadar.
Deși lumina revine, iarna e departe de a se sfârși.
Ce e mai rău, de fapt, de-abia acum va veni.
Indiferent de cât de rece e,
sau de cât de înfometați sunt,
tații trebuie să se miște.
Dacă nu, vor muri.
Dar apoi...
în fiecare zi, tot mai multe ouă clocesc.
Dar acestui pui îi e foame.
Are nevoie de mâncarea din burta mamei sale.
Dar și tatăl lui e înfometat.
Nu a mai mâncat de de 4 luni.
Dacă perechea lui nu va ajunge în curând,
el va fi obligat să-și abandoneze puiul
și să se întoarcă în mare să se hrănească.
Nu va avea de ales.
Dar are o armă secretă
împotriva foamei noului născut.
Tatăl scoate o substanță lăptoasă.
În ciuda foametei sale, această mică masă a fost păstrată
într-o mică parte a gâtului său, tocmai pentru această clipă.
Acest truc îl va ține pe pui în viață pentru o zi, poate două.
Sperăm că destul de mult
pentru ca mama să ajungă.
Pentru unii,
e deja prea târziu.
Mamele își grăbesc ritmul pentru că simt urgență.
Merg pe cât de repede e posibil,
trăgându-și burțile pline pe ultimul kilometru.
Și apoi, în cele din urmă,
au ajuns.
Pentru a se găsi reciproc în mulțime,
pinguinii trebuie să se bazeze pe sunete, nu pe văz.
În timp ce se mișcă în cerc, mamele care tocmai s-au întors fac gălăgie
și așteaptă ca perechea să răspundă.
Sunetul e asurzitor.
Și totuși, cumva, fiecare va auzi cântecul perechii sale.
Cuplul s-a găsit reciproc.
Mama își vede puiul pentru prima dată.
Și în cele din urmă, familia s-a reunit.
Și la fel cum făceau cu oul,
părinții acum pasează rapid
noul-născut de la unul la celălalt.
Acum, e rândul mamei să-și protejeze puiul de frig.
Tatăl și puiul își cântă reciproc, asigurându-se
că fiecare îi cunoaște vocea celuilalt.
E singura metodă prin care se vor găsi
atunci când tatăl se întoarce.
În timp ce puiul savurează prima sa masă copioasă,
tatăl se pregătește să plece.
Nu e ușor de făcut.
Tații au rămas fără mâncare de aproape 4 luni.
Au pierdut și până la jumătate din greutate.
Dar totuși, ei trebuie să meargă.
Peste 100 de km.
Deși această parte a călătoriei e diferită deoarece sunt mai puțini masculi și femele,
în fiecare an, o parte din acești tați nu vor mai ajunge înapoi spre mare.
La fel ca și soarele, puii devin tot mai puternici pe zi ce trece.
Dar încă nu sunt pregătiți să-și părăsească mamele.
În timp, după ce au stat pe picioarele mamelor mii de pași,
la fel cum un copil învață să danseze pe pantofii mamei,
puiul își face primii pași singur.
Cu vânturile revenind, temperatura scade.
Anul acesta,
iarna va pleca cu surle și trâmbițe.
Aceasta e prima furtună pentru pui.
Și mulți din ei nu-i vor supraviețui.
Când vântul se oprește,
începe căutarea puilor pierduți.
Unii și-au ținut de cald stând împreună.
Alții nu au fost atât de norocoși.
Pierderea e de nesuportat.
În fiecare an, o mamă rănită îi va răspunde puiului ei
într-un mod de neimaginat.
Pierzându-și propriul pui,
va încerca să fure altul.
Dar grupul nu va permite asta.
Înapoi în grija mamei, puiul nu e foarte dornic să plece din nou.
În ciuda faptului că se cunosc de numai câteva zile,
legătura între mamă și pui e surprinzător de puternică.
În următoarele câteva săptămâni, legătura va deveni și mai puternică.
Iarna devine tot mai blândă,
iar puii încep să alerge liberi.
Unii au nevoie de o mică încurajare,
dar în cele din urmă, toți își găsesc calea.
Iarna e posibil să se fi terminat,
dar pericolele nu.
Este sfârșitul lui august
și e timpul ca mamele să se întoarcă și să se hrănească din nou.
Pentru unii, această plecare este de neacceptat.
Dar e de asemenea nenegociabilă.
Deoarece sunt destul de mari,
puii sunt lăsați singuri pentru prima oară.
Cum ajunge și primăvara,
ghețarii aproape de marginea oceanului încep să se topească,
scurtând astfel distanța între mare și zona de împerechere.
Nu e mult până tații se întorc,
iar burțile lor sunt pline cu mâncare.
Puii se vor aduna imediat pentru a-i întâmpina
și își cântă salutul.
Tații întorși vor încercui noii-născuți și vor asculta,
până când aude chemarea puiului său.
Unii nu-și vor mai găsi puii.
Noul născut a murit.
Datorită frigului, sau foamei,
sau în ghearele vreunui prădător.
Dar pentru cei care își găsesc puii, reuniunea este una fericită.
Și foarte rapid, burtica puiului va fi din nou plină.
Pentru următoarele câteva luni,
părinții vor merge pe rând la mare pentru mâncare.
Și ocazional,
noua familie chiar poate petrece ceva timp împreună.
Prin septembrie, gheața a început să se subțieze și să crape.
Marea se apropie.
Asta permite părinților să facă drumul mai frecvent.
Noul strat de pene al puilor este acum gros
și destul de gros pentru a-i proteja.
Și prin noiembrie,
oceanul se află la câteva sute de metri de terenul de împerechere.
Pe vreme ce gheața se topește,
noua familie se pregătește să meargă pe drumuri separate.
Cuplurile blocate în ultimele 9 luni în anticul lor ritual de venire și plecare,
se vor despărți acum pentru ultima oară.
Și în timp ce cei mai noi membri se uită înainte,
tribul se întoarce la casa lui.
În sfârșit.
Pentru următoarele 3 luni, se vor bucura
în bogata mare care le este oferită de scurta vară.
Se vor hrăni, și se vor juca,
și cu cea mai mare probabilitate,
puii lor nu-i vor mai vedea vreodată.
Ei vor rămâne aici,
singuri și nesupravegheați pentru câteva săptămâni,
devenind mai puternici.
Gheața continuă să se topească,
returnând apa împrumutată mării
și ducându-i pe micii pinguini în ocean, în același timp.
Acum este decembrie
și sunt pregătiți să părăsească locul unde s-au născut.
Și deși nu au mai cunoscut oceanul, nici măcar nu l-au atins
ei,
la fel ca părinții lor,
aparțin mării.
Și așa, într-o zi,
vor face plonjonul.
Și vor merge acasă
pentru prima dată.
Timp de 4 ani, puii vor trăi pe mare.
Dar cum dispare lumina solară,
la sfârșitul celui de-al 5-lea an,
și zilele calde încep să se răcească,
și ei vor ieși din apă...
Și vor mărșălui,
la fel cum au făcut-o de secole,
de când pinguinul imperial s-a decis să rămână să trăiască
și să iubească pe cel mai dur loc din lume.